Вікова структура насаджень Ulmus L. у східних регіонах України - Meshkova, Valentyna; Pyvovar, Tetiana; Kuznetsova, Olena (Наукові праці Лісівничої академії наук України, 2023)
Метою досліджень було визначити особливості вікової структури природних і штучних насаджень Ulmus L. залежно від виду й походження деревних видів та від регіону. Співвідношення площі насаджень природних і штучних насаджень кожного виду в’язів за 10-річними класами віку оцінювали у лісовому фонді Донецького, Харківського та Сумського обласних управлінь лісового та мисливського господарства. За переліком виділів, де основними лісоутворювачами є окремі види в’язів, розраховували статистичні показники розподілу насаджень за віком (середній, мінімальний, максимальний вік і стандартне відхилення). Це дало змогу статистично оцінити відмінності видового складу насаджень із різними головними лісотвірними породами роду Ulmus. Розраховано площу насаджень кожного виду в’язів за 10-річними класами віку та її розподіл. Під часу аналізу враховано також роки створення насаджень. Частку площі насаджень, що збереглися до певного віку, визначали з урахуванням відпаду дерев в окремих класах віку. У лісовому фонді Донецького та Харківського ОУЛМГ представлені чотири лісотвірні види в’язів (U. minor, U. laevis, U. glabra, та U. pumila), а в лісовому фонді Сумського ОУЛМГ – лише три види: U. minor, U. laevis та U. glabra. Максимальний вік насаджень за участю U. minor становить 120, 117 і 91, U. glabra – 73, 56 і 20 років у лісовому фонді Донецького, Харківського та Сумського ОУЛМГ відповідно. Середній вік U. minor (64, 51 і 49 р.) та U. glabra (54, 37 і 20 р.) також має тенденцію до зниження у напрямі Донецьке – Харківське – Сумське ОУЛМГ. Частка площі насаджень за участю U. laevis, як лісотвірного виду, є більшою у лісових культурах, ніж у насадженнях природного походження. Водночас, у природних насадженнях ця частка також збільшується у напрямі Донецьке – Харківське – Сумське ОУЛМГ (34, 38 і 45 %). Як лісотвірний деревний вид U. glabra трапляється переважно у насадженнях природного походження, а U. pumila – зазвичай у лісових культурах Донецького ОУЛМГ. Площа насаджень U. minor, створених штучно чи сформованих природно, у лісовому фонді Донецького ОУЛМГ зменшилася після 1950-их, у лісовому фонді Харківського ОУЛМГ – після 1960-их років. У лісовому фонді Сумського ОУЛМГ таке зменшення площі насаджень за участю U. minor після 1960-их років відбулося в лісових культурах. Площа насаджень за участю U. glabra, створених штучно чи сформованих природно, також зменшилася після 1960-их років. Вірогідно, причиною всихання в’язів у східній частині України стала голландська хвороба, яка поширилася у лісостанах Європи саме в 1960-их роках. Частка площі насаджень, що збереглася до певного віку, залежала від виду в’яза, регіону та походження деревостану. Водночас для уточнення кількісних показників збереження насаджень за участю Ulmus L. необхідно брати до уваги також тип лісорослинних умов, частку в’язів у складі насаджень та деякі інші особливості, які є предметом наступних досліджень.